Jeg er journalist og veldig lite interessert i de ville ideene dine.
Du er forfatter, og det er din skjebne å skrive denne mannens historie.
En historie om intens kamp, vennskap og udødelig kjærlighet til verden.
Bra gjort. Masser av liv, død og lidenskap.
De burde gå til scenen.
Men hvilken relevans har denne historien til en skribent som meg?
De er min yndlingsskribent.
- Og hva er dette? - En viss Robinson Crusoes dagbok.
- Historien er altså sann? - Hvert ord.
- En lunefull sjømanns loggbok. - Les den, Daniel.
De vil sikkert finne historien interessant.
Min historie begynner som så mange andre med en kvinne.
Mary McGregor og jeg skulle gifte oss.
Men familien McGregors formue vokste, og familien Crusoes formue minsket.
Og derfor ble min elskede, mot sin vilje, -
- forlovet med min venn Patrick Connor.
Selv om Patrick kjente til våre bånd, nektet han å avstå fra avtalen.
- Det behøver ikke å ende sånn. - Hvordan da?
Skal jeg heve forlovelsen og vanære familien min?
Vi var venner en gang. Betyr det ingenting?
Ja, vi var venner...
...men vennskapet er slutt!
Da må vi kjempe.
Hun skal bli min hustru, Robin. Det er Guds vilje.
Vi har elsket hverandre siden vi var barn.
- Dette er ikke din kamp, James! - Du er ikke som brødrene dine.
Ikke bli som dem.
Du får henne aldri!
Tilgi meg, kjære Gud...
Han er død, sir.
Morder.
Til hest, sir. Dra avgårde, nå!
Morder!
- Han visste at jeg ikke elsket ham. - Og likevel kjempet han?
Det gjorde dere begge.
- Tror du at jeg ville drepe min venn? - Du tok imot utfordringen hans.
Hadde en klokere mann ikke gjort det?
- Brødre hans vil ta hevn. - Det har de alt.
Patrick var min venn, -
- og jeg ønsket ham ikke en så grusom skjebne.
- Reis. Du er ikke trygg her. - Vil jeg noen gang være det?
Tiden leger alle sår. Jeg snakker med Patricks familie.
Bli med kusken. Han er pålitelig, -
- og vil sørge for at du kommer ut av landet.
Lær av dette og kom tilbake.
Jeg kommer tilbake om et år, og da blir du min hustru.
Skal jeg gifte meg med en annen hvis det går 13 måneder?
Jeg elsker deg. Du vil alltid være i tankene mine.
Et år...
Ikke lenger.
Og så dro jeg til sjøs. Der ville jeg være i sikkerhet.
I månedsvis seilte vi på verdenshavene.
Vi besøkte hemmelighetsfulle øyer i sydlige himmelstrøk-
- og svømte med havfruer. Vi fraktet silke, krydder, -
- jade og mahogni. Og en gang hadde vi slaver i lasten.
Skjebnen hadde gjort meg hjemløs, men ikke uten mål.
Til tross for min fortid i hæren, var det min akademiske erfaring-
- som var grunnen til at kapteinen oppfordret meg til-
- å skrive reisen vår ned på papir.
- Kom inn. - Med hilsen fra kapteinen, sir.
Lukk døra.
Patricks død sendte meg i eksil. Men det var tanken på Mary, -
- og det at hun skulle bli min som holdt motet mitt oppe på reisen.
Vårt lille skip hadde stått imot uvær og frådende bølger på tre hav.
Uværet kunne rase en uke eller lenger, -
- og med tiden fikk jeg mer tillit til kapteinens og besetningens evner.
- Skalk lukene! - Lukene skalkes!
Vi synker!
Ta hånda mi!
- Hjelp! - Vi synker!
Jeg gikk inn i en ukjent verden, og jeg ble redd da jeg skjønte-
- hvor fryktelig situasjonen min var.
Jeg stedte mine kamerater til hvile, men jeg tenkte mest på meg selv.
Jeg visste ikke hvor jeg var havnet. I hvilket land eller hvilken nasjon.
Jeg visste heller ikke om jeg måtte bli her en natt...
...en uke eller en måned.
Den første natten våget jeg ikke engang å tenke på farene som lurte.
Jeg tenkte på hvordan jeg skulle overleve uten mat og våpen og alene.
Men ved soloppgang var jeg ved godt mot.
Skipet sto fast på det revet der hun var forlist, -
- og kanskje jeg kunne finne mat og drikke om bord.
Tanken ga meg håp.
Hallo? Er det noen der?
Skipet lå slik på revet at det bare var halvfullt med vann.
Stevnen var tørr, og jeg fant krutt, våpen og proviant.
Tømmermannens kiste var også der. Jeg manglet erfaring med verktøy, -
- men besluttet meg for å lære.
Stormen hadde smadret selve båten, men jeg fant et stykke av dekket-
- og brukte det som flåte.
Tidevannet og en lett bris førte mitt beskjedne fartøy i land.
Jeg var ganske stolt av meg selv. Inntil videre.
Hellet var med meg. Jeg hadde proviant, verktøy, tømmer-
- og godt selskap i kapteinens hund, Skipper.
Vær så god.
Du får ikke mer. Fra nå av må du finne mat selv.
Jeg foretok daglig ekskursjoner vekk fra kysten, -
- og trengte lengre og lengre inn i landet.
Jeg visste at vi hadde seilt noen mil utenfor Guinea, -
- og trodde at området kanskje hang sammen med et fastland, -
- der jeg eventuelt k unne finne en form for sivilisasjon.
Jeg er på en øy.
For å kunne se skip som passerte, -
- besluttet jeg å slå leir så nær kysten som mulig.
Ukene ble til måneder, og det kom ingen skip.
Men jeg trodde fast på at det ville skje.
Før eller senere ville det dukke opp et fartøy.
Skipper! Vær stille!
Herregud...
Kom tilbake! Kom tilbake!
Den dagen innså jeg at det ikke nyttet å sette sin lit til skjebnen-
- eller Guds hjelp for å overleve.
Jeg var overlatt til meg selv.
Og etterhvert begynte jeg til og med å bli glad i mitt øyrike.
Selv om jeg ikke lå på latsiden på øya, -
- var tankene konstant hos det livet jeg hadde forlatt.
Nå skal du høre verdens beste lyd. Skottlands sjel.
Tankene på Mary inspirerte meg, for en dag ville jeg komme tilbake.
Jeg reiste et monument der jeg landet på øya, -
- og førte nøye regnskap med dagene og månedene.
Et år, Skipper. Et helt år...
Mange ville fantasier plaget meg mens jeg søkte trygghet i mitt slott.
Hver busk og trestubbe ble plutselig et menneske, -
- og i min redsel forestilte jeg meg at Satan selv-
- hadde satt fotspor på min strand.
Et sted på øya hørtes lyder som nesten var glemt. Menneskestemmer.
Men stemmer som jeg aldri hadde hørt før.
Bli. Bli her!
Lkke vær redd.
Jeg er din venn. Venn!
Gi meg den.
Hva gjør du?
Jeg reddet livet ditt!
Vil være din venn.
Hvordan får jeg deg til å forstå? Venn...
Jeg er din venn!
Mat...
Mat!
En gave. Fred.
Geværet? Å, nei. Det er farlig.
Tar du det, må jeg drepe deg, og det vil jeg ikke!
Mat...
Nei...!
Blasfemi...
Det er blasfemi.
Hvordan kunne jeg bli venn med denne villmannen?
Han var fra en annen verden, som ble styrt av Satan.
Jeg, Robinson Crusoe, ville beskytte mitt rike mot alt ondt.
Vær beredt, Skipper! Vi får besøk av en fiendtlig hedning!
Denne hedningen ante ikke at hans motstander var soldat, -
- og utlært i strategi og militære kampformer.
Vanskelig å beskrive mine følelser.
I to hele år hadde jeg lengtet etter et annet menneskes selskap, -
- og nå var vi fiender. Jeger og bytte.
Han var der ute. Et eller annet sted på min øy.
Hold deg unna, din hedning!
La den ligge! La være, sier jeg!
Ja, vær så god. Bare skyt hodet av deg selv.
Gi meg geværet. Gi meg det!
Kom, så får du denne! Se!
Reis deg!
Rolig nå...
Forstår du at det er farlig?
Død!
Hvem er du?
Hva er du?
Se...
Ja!
At han var vill kunne ingen benekte, -
- men innerst inne var han en bra kar.
Med tiden kunne han siviliseres, og det var kanskje min oppgave.
Hva heter du?
Hva med Hamish?
Broren min het det.
Er det torsdag?
Nei, fredag...
Fredag.
Fredag... Herre.
Herre... Fredag.
Fredag...
Du sover her.
Du... sover... her!
Bare til i morgen tidlig.
Mat.
Bli der.
Mat.
Herre.
Bli. Bli her.
Kom hit...
Jeg hadde gjort stakkaren urett, og det var jeg lei for.
Jeg fikk ingen bedre undersått i mitt menneskekjærlige rike.
Det mente jeg iallfall den gangen.
Fredag arbeidet hardt og flittig, -
- og viste store evner til å dyrke og å høste grøden.
Han begynte til og med å lære meg.
Med tiden besluttet jeg å lære ham engelsk, -
- og til min forbauselse behersket han språket i løpet av et halvt år.
Men andre sider av utdannelsen viste seg mer problematisk.
La oss snakke om Gud, Fredag.
- Gud? - Skaperen, Gud.
- Han har skapt alt, deg også. - Pakia.
- Pakia er Gud. - En krokodille.
- Lenge siden, ingen jord, bare vann. - Skapelseshistorien.
Pakia lever i vannet. Skapte tingpopo...
...og tangpopo. - Han skapte solen og månen.
Sol og måne giftet seg, fikk baby. Mennesket. De skape meg.
Nei, Gud skapte deg.
- Man kan ikke tilbe en krokodille! - Hvorfor ikke? Krokodilletenner!
Sier denne Pakia at dere skal spise fiendenes kjøtt?
Gjør deg sterk. Spise fisk, svømme godt.
Spise firfisle, klatre godt. Spise hjerte, bli sterk!
Hedensk blasfemi!
Den sanne Gud er stor og har makt.
Den sanne Gud er kjærlighet. Han lærer oss å elske våre fiender.
Pakia er ikke Gud.
- Vis meg Gud. - Det kan jeg ikke.
- Du se Pakia, jeg se Gud. - Man kan ikke se Ham! Han er i ånden!
Jeg se ånder i trær. I trær og dyr. Over alt!
Gud er her. Dette er beviset på Guds eksistens.
Disse hellige skrifter er beviset på Hans kjærlighet og visdom! Her!
- Hvor? Jeg ikke se noen Gud. - Fjols! Du må lese den! Se nå...
Det er blasfemi, og din sjel vil brenne i Helvete!
Jeg ikke like din Gud.
Jeg ikke like deg.
Tilgi oss våre synder, Herre...
Jeg visste at jeg ville angre mine harde ord.
Om Fredag dro nytte av vårt bekjentskap vet jeg ikke, -
- men jeg takket skjebnen for å ha fått en hjelper.
Jeg er alene igjen. Det går utmerket.
Jeg spiser godt, og livet er bra, men jeg savner hans selskap.
Der er gått mange uker nå. Våre veier krysses av og til, -
- men vi snakker ikke. Kommuniserer ikke.
Som student skrev jeg om religiøse kriger som har plaget menneskeheten-
- siden tidenes morgen. "Det er trist", tenkte jeg.
Dette universet bare for to var nå splittet av vår egen religiøse krig.
Noe måtte gjøres.
Dette kan ikke fortsette!
Vi er på samme øy uten å snakke sammen!
Jeg er lei for de tingene jeg sa. Og gjorde.
Jeg var sint. Unnskyld...
Bli med tilbake.
God fisk. Spis.
Nå var vi altså tre, og latter hørtes på stranda igjen.
Hans og min.
Krigerne som brakte Fredag til øya ville sannsynligvis komme tilbake.
Nimas-stammen var den dominerende på Fredags øy, -
- og hans folk hadde ofret ham til de ville.
Krutt...
- Det er det de kommer etter. Makt. - Store krigere.
- De kommer tilbake. - Jeg besluttet å være klar.
Som jegere forberedte vi velkomsten.
Jeg forklarte Fredag at den hvite manns magi ville sende-
- våre fiender hjem til Pakia lenge før de ventet det.
Skipper!
Kjære Gud. Jeg takker Deg for tiden med denne trofaste skapningen.
Han var min venn.
Kommer Skipper opp i Crusoes himmel?
Hunder har ikke sjel, Fredag. Bare mennesker har det.
- Bare mennesker kommer til himmelen. - Synd. God hund.
Fredag ber Pakia passe på hundens ånd.
En sta sjel lærer ikke så lett å vise ydmykhet.
En gang trodde jeg at min vei var den eneste rette.
Nå tvilte jeg.
De kommer tilbake.
Mange krigere vil komme ved nymåne. Etter din magi.
Vi kan ikke slå dem alle. La oss bygge en båt og seile til øya di.
- Nei. Vi kan ikke. - Hvorfor ikke?
Kan aldri dra dit.
- Jeg død mann. Dette dødens øy! - Lallfall hvis vi blir.
- Bygg båt og seil til din øy! - Bare jeg kunne det.
Men min øy ligger på den andre siden av verden. Mange måner vekk.
Hva heter din øy?
Storbritannia.
Britany.
Nua Britany.
- Kjenner du Storbritannia? - Ikke så langt. En måne, kanskje.
- Mener du New Britain? - Nua Britany.
Riktig navn Uua-ma-tupiit. Hvite menn kalle det Nua Britany.
- Har du sett hvite menn før meg? - Min far fortalte om dem. Ikke gode.
Hvite menn ta alt. Ikke få tilbake.
Jord, mennesker. Tanga-folket. Gjøre dem til slaver.
Du ikke hvit mann, herre. Du god mann.
- Er din øy nærmest, seiler vi dit. - Nei.
- Ikke be meg om det, herre. - Jeg heter ikke herre!
Jeg heter Robinson Crusoe.
- Robina Crus... - Crusoe.
Hva betyr "herre"?
Hvit mann.
- Jeg være din slave? - Nei! Det var en feiltakelse.
- Jeg ikke være din slave! - Nei... Vi er venner!
Vi kan bygge en båt og forlate denne øya!
Du frelste meg, kan ikke drepe deg. Kan drepe meg selv!
Bli på øya og dø! Jeg bygger en båt og vil leve!
Enda en gang hadde min arroganse jaget min venn bort, -
- og jeg var alene igjen.
Hadde Fredag rett, var det mindre enn en måneds reise til New Britain-
- som var en av kongens kolonier utenfor New Guineas kyst.
Men tiden var knapp. Jeg måtte reise før neste fullmåne, -
- og snart ville tyfonen komme.
Jeg måtte dra før det var for sent.
Hvis det ikke allerede var for sent.
Som jeg angret mine tankeløse ord.
Jeg fikk sannsynligvis aldri se min venn igjen.
Jeg er ikke slave!
Jeg vet det, Fredag! Du er min venn!
Jeg si mitt ånde-navn.
Bare ånd, jeg og kloke Tanga-menn kjenner det.
- Hvorfor forteller du meg det? - Crusoe reddet mitt liv. Tie nå.
Gi fugls krefter. Fly trygt til land.
Fort!
Av frykt for at dette uværet var like ille som det som sendte meg hit, -
- brakte vi husdyra i ly.
Sammen ville vi ri stormen av som ble den verste i manns minne.
Ikke tid til å bygge ny båt.
Månen nesten stor. Mange, mange krigere kommer.
Det er ingen skjulesteder. Vi må slåss. Og kanskje dø.
Døden ikke bety noe. Alle menn dør.
Hvordan man dø betyr noe.
Da vil vi dø som krigere.
Ved siste fullmåne var mange Nimas- krigere sluppet unna fellene våre, -
- så denne gangen visste fienden at vi var der.
Vi hadde bare vår oppfinnsomhet og resten av kruttet som forbundsfeller.
Jeg vet ikke hvor lenge jeg hadde ligget der mens Fredag pleiet meg.
Jeg følte ikke mye smerte, men lemmene mine var kalde som is.
Jeg vil ikke dø her.
Bli hos meg, til...
- Og reis så hjem til ditt folk. - Kan aldri reise hjem.
Fredag er død mann. Kan ikke reise hjem.
Jeg er død for mitt folk. Er tanuang.
Dette er dødens øy. Ingen reiser herfra.
Jeg vil ikke dø her.
Fredags folk hadde ofret ham, og betraktet ham derfor som død.
Noe som var verre enn døden, for han kunne aldri mer opptas i stammen.
Ironisk nok var denne døde mannen min eneste sjanse til å overleve.
Fredag...
Robin...
Du leve. Fredag passe på deg.
- Fredag følge deg hjem. - Ja, hjem...
Uten proviant og ute av stand til å sette kurs mot New Britain-
- dro vi av sted til Fredags øy.
Fredag trodde at hans folk kunne gjøre meg frisk, -
- mens hans egen skjebne var langt mer usikker.
Jeg talte ikke dagene til sjøs, men Gud var oss nådig og brisen mild.
Og med Fredag som guide kom vi til hans øy i god behold.
Du bli frisk. Hun bruke magiske blader.
Takk.
- Din kone? - Var min kone.
Hun tro jeg dø da Nimas tok meg.
Ikke komme tilbake, hun finne ny mann.
- Er jeg en ond ånd? - De tro at du er slavehandler.
Ofte hvite menn komme og ta mange krigere og unge menn som slaver.
- Tok min sønn. - Å, Fredag...
De tro du gjøre dem til slaver.
- Hvorfor hjelper hun meg da? - Du syk.
Dårlig å drepe syk mann. Ikke pent.
- Han be til gudene. - Hva sier de?
Vi kjempe. En av oss dø. Hvis jeg drepe deg, jeg kan bli.
- Du drepe meg, du kan reise. - Jeg kan ikke drepe deg!
Jeg er død! Ingen kone, ingen sønner.
Bedre å dø som kriger.
- Jeg nekter å kjempe mot deg! - Du må!
Eller vi begge to dø.
Jeg kan ikke!
Allmektige Gud! Hent meg til Paradis hvis jeg er Deg verdig!
- Drep meg og lev. - Kan ikke drepe venn.
Gjør det.
Kom igjen! Denne veien!
Ta det rolig, kamerat! De ville rører deg ikke nå!
Å, nei!
Skjebnen hadde gjemt en skånselsløs trumf til slutt.
Akkurat som en duell tvang meg bort fra mitt hjemland, -
- forårsaket en kamp mellom venner min tilbakekomst.
Jeg fikk friheten av de menn som drepte min venn, -
- og plyndret hans folk og familie.
Slavehandlerne pleiet meg og satte meg i land i Lisboa.
Jeg mønstret på et handelsskip, og seks år etter avreisen min-
- kom jeg tilbake til Skottland.
- Han ga Dem dagboken. - Ja.
Jeg må skrive dette, Robert.
- Du savner ham, ikke sant? - Han reddet livet mitt.
Han førte deg hjem til meg.
Har jeg lært av det?
Kanskje.
Mary og jeg giftet oss og stiftet familie.
Vi var velsignet med lykke og framgang, men resten av livet...
...tenkte jeg ofte på den mannen som ga meg den største gaven av alle. ;
Livet, da jeg var døden nær.
Og vennskap, inntil døden skilte oss.
I 1719 skrev Daniel Defoe ferdig sin første roman "Robinson Crusoe".
Boken ble straks en suksess.
Han skrev dessuten "Moll Flanders" og "Roxanna" m. Fl.
Daniel Defoe døde i 1731,-
- men eventyret om Robinson Crusoe lever videre.
SLUT